9 hónapig együtt vagytok és a baba még utána nagyjából 6 hónapig úgy gondolja, anya mindig vele van. A leválás még csak ekkor kezdődik, még jó sokáig tart. Néha a kicsi szorong, fél, nem akar anya nélkül létezni, de a szorongás bizony nálad is felléphet néha. Miért és hogyan?
1. A testi szimbiózis a szülés után jó darabig lelki szimbiózisként él tovább.
Az anyai ösztöneid a szülés utáni időszakban azt diktálják: ne hagyd másokra a babát!
Amíg kizárólagosan szopizik, amíg elsősorban hozzád kötődik, amíg beléd kapaszkodik, addig legyetek együtt. Ezért érzed azt, hogy amikor az egészen pici, újszülött baba mellől el kell menned valahová 1-2 órára, akkor hiányzik. Ezért jut néha eszedbe ilyenkor, mi történne vele, ha te most eltűnnél.
A legtöbb családban gyakorlati okokból fel sem merül ez a probléma, mert nem lenne úgyse kire hagyni a babát, de vannak családok, ahol a nagymamák már alig várják, hogy az 1-2 hetes vagy hónapos babát kivehessék a kezedből és babázhassanak. Ezzel nincs semmi gond, de ne érezd rosszul magad azért, ha úgy érzed, a babának elsősorban melletted a helye és nem szeretnéd órákra a mamánál hagyni.
2. Babafüggők vagyunk 🙂
Ez elsősorban abból az intimitásélményből ered, hogy egész nap babusgatod őt és az ooolyan jó ❤
Amikor majd egész nap rohangál és alig érsz a nyomába, ez csökkenni kezd, de addig néha úgy érezheted, nehéz elszakadnotok egymástól. Az első hónapokban a baba is úgy érzi, testközelben a legjobb lennie, később önállósodni kezd és fellép nála is a szeparációs szorongás, majd 1 éves kora utána megkezdődik a csiki-csuki: néha egész nap a nyomodban van, többet akar ölben lenni, szopizni, mint újszülött korában, máskor megy a maga dolgára és egész nap alig látod. Ez az állapot természetes, ugyanakkor ijesztő is egyben. A legtöbbet az segít, ha kiélvezed a bújós napjait, nem állsz ellen neki, nem akarod „leszoktatni” róla és pont ettől kezd el majd önállóbbá válni a kicsi, hiszen ezzel azt érezteted vele, számíthat rád, ott vagy neki, ha szükséges, ebből nyeri majd az önállósághoz szükséges önbizalmat is. Ugyanez a hozzáállás az, ami neked is segít feltöltődni és újra felfedezni magad az új anyai szerepedben.
3. Ki vagyok a gyermekem nélkül?
Anyaszerepbe kerülve kicsit átalakulsz: egy darabig a baba érdekeit a sajátjaid elé helyezed, minden idegszáladdal azon vagy, hogy beletanulj az anyaságba, miközben a régi életed mintha teljesen eltűnt volna.
Új személyiségjegyeket is észreveszel magadon, új reakciókat, amiket eddig sosem produkáltál és most sem nagyon érted, honnan jöttek.
Ez normális jelenség: az új szerepeddel, az anyaszereppel járó változásról van szó.
Amikor azonban ez már nem újdonság az életedben, már rutinosabb anyuka vagy és a kicsi is egyre önállóbb, lassan elkezdesz visszazökkenni a régi kerékvágásba.
Ilyenkor azért érezhetsz „szeparációs szorongást”, azért eresztheted el nehezen a gyermekeidet, mert megijedsz attól ki is vagy te, ki is leszel te nélküle.
Persze ugyanúgy anya maradsz, de amikor már a kicsi nem pici, vissza kell találnod a régi szerepeidhez. Az anyaság nem kizárólagos szerep, mellette még sok egyéb szereped, feladatod, hobbid, célod is van: újra meg kell találnod őket!
A szeparációs szorongás tehát normális jelenség, nem csak a babánál, hanem anyánál is 🙂
Ezért van az, hogy ő lelkesen megy játszani az oviba, te meg az ajtóban pityizel, hogy milyen nagy már. Ezért hiányzik olyan nagyon, amikor elmegy 1 hétre táborba. Fontos, hogy fokozatosan elkezdd elengedni őt, amihez leginkább az segít hozzá, ha közben elengeded saját magad is és mered a saját életed élni.
![](http://www.kismamablog.hu/wp-content/uploads/2017/07/anyapszichológia-könyv.jpg)